“L’estrès no ensenya el valor de la puntualitat”
Maribel Martínez
“L’estrès no ensenya el valor de la puntualitat”
Maribel Martínez
Psicòloga
Creant oportunitats
Com educar els fills perquè siguin més responsables
Maribel Martínez Psicòloga
Grups de WhatsApp del col·legi: a favor o en contra?
Maribel Martínez Psicòloga
Maribel Martínez
Psicòloga especialitzada en Teràpia Breu Estratègica, filòloga i educadora social, Maribel Martínez ha dedicat la seva àmplia trajectòria professional al suport de famílies, nens i adolescents. Quan va ser mare, però, va comprovar que els seus coneixements es veien sobrepassats per la maternitat i els ensenyaments de la seva filla. Com establir normes i límits? Ens considerem amics dels nostres fills?
En el seu llibre 'Quants cops t'ho he de dir?' resol aquestes i altres preguntes que afecten directament a la criança i l'educació dels infants. Maribel Martínez analitza les dificultats comuns que afronten els pares: rebequeries, frustracions i pors, trucs per ensenyar autonomia i responsabilitat. La psicòloga assenyala també les conseqüències negatives de la sobreprotecció. "Si el camí és llis, els nens s'acostumen a que no hi ha perill, no hi ha problemes, no hi ha frustració i això no és la realitat. Si t'estan sobreprotegint constantment, l'autoestima baixa. Són nens més insegurs, que després desenvolupen més sensibilitat a l'ansietat, que es presenten a un examen i tenen por de quedar-se en blanc per aquesta pressió i per aquesta sensació que no són capaços de realitzar-lo. El que hem de fer, en realitat, seria posar-los petites pedretes en el camí i que vagin superant aquestes dificultats ", conclou.
Transcripció
Tenim unes parelles que formen les seves famílies i que en el seu projecte de formar aquesta família i tenir fills, abans de tenir els fills, ja s’estan formant com a pares. Estem professionalitzant d’alguna manera la paternitat i fan cursos d’alimentació per als fills, de pedagogia… Són pares que després formen part de totes les coses que tenen a veure amb els fills: l’AMPA, dels clubs esportius, els apunten a mil activitats extraescolars… I són pares que estan molt pendents de l’educació dels fills. I, tot i això, no és un model de família que estigui funcionant perquè el resultat és que els nens no són més educats, o no tenen realment això que els pares estan buscant, uns xavals amb més autonomia, amb uns valors… Estem veient una generació de nens, i ja alguns adolescents, que no tenen límits, que són més porucs. I aquí hem de veure què és el que està passant, què és el que ha passat. I és que en aquesta manera d’educar en l’actualitat, que està molt basada en aquest hiperpermissivisme, en aquesta hiperprotecció, està ara parlant-se de hiperpaternitat, que ja fa anys que se n’està parlant: en Levine, l’Honoré, més recentment l’Eva Millet. Tenim uns estudis i una experiència a nivell d’escoles, de teràpies, on estem veient doncs això, molts problemes dins de l’entorn familiar i han canviat molt les coses.
![Grupos de WhatsApp del colegio: ¿a favor o en contra?. Maribel Martínez Grupos de WhatsApp del colegio: ¿a favor o en contra?. Maribel Martínez](https://aprendemosjuntos.bbva.com/wp-content/uploads/2019/08/1920x1080-03-MARIBEL-MARTINEZ.jpg)
“Estem 'professionalitzant' la paternitat amb cursos per aprendre a educar els fills”
I si no es respon, aquest silenci, com deia en Paul Watzlawick en el seu primer axioma de la comunicació humana, deia: “És impossible no comunicar, i aquest silenci el que està comunicant és que no passa res perquè em parlis així”. I el nen ho entén perfectament i va creixent, i va creixent, i ja no diguem un adolescent que a més es pensa que els pares són iguals perquè en l’adolescència, l’adolescent, tot el contrari, intenta posar-se per sobre. I llavors aquí hi ha els pares absolutament perduts. Però és molt abans, des de petits que hem d’anar posant aquests límits i marcant aquest concepte de respecte benentès dins de la família.
![Grupos de WhatsApp del colegio: ¿a favor o en contra? Maribel Martínez Grupos de WhatsApp del colegio: ¿a favor o en contra? Maribel Martínez](https://aprendemosjuntos.bbva.com/wp-content/uploads/2019/08/1920x1080-02-MARIBEL-MARTINEZ.jpg)
El nen no se sent comprès i necessita demostrar encara més el seu empipament. I, per tant, tenir aquesta capacitat per allunyar-nos i confiar, i tenir aquí un ull, per descomptat, però que ell es calmarà i que vindrà, és fantàstic. Després hi ha els nens que amb el temps van adquirint grans capacitats d’actors i actrius i que, és clar, amb aquests sis, set, vuit anys segueixen fent aquestes rebequeries, hem de desmuntar-los això que els ha funcionat i que ja no funcionarà. Jo els proposo als pares que entenguin que els seus fills són grans actors i que connotin aquesta rebequeria d'”una gran actuació” i que li diguin al seu fill: “Escolta, de veritat que ho fas bé, que es nota l’experiència”.
![Grupos de WhatsApp del colegio: ¿a favor o en contra? Maribel Martínez Grupos de WhatsApp del colegio: ¿a favor o en contra? Maribel Martínez](https://aprendemosjuntos.bbva.com/wp-content/uploads/2019/08/1920x1080-01-MARIBEL-MARTINEZ-1.jpg)
Hem d’ensenyar-los ja des de petits que el temps passa constantment encara que ells no estiguin pendents d’aquest temps. Els nens no estan pendents de com passa el temps, els nens viuen en l’aquí i l’ara, la qual cosa és meravellosa, però és clar, quan hi ha uns temps i cal arribar a l’escola a les 9:00 això no pot gestionar-se de qualsevol manera. Jo els dic als pares: “Hem d’inventar, fer un treball manual o un rellotge de cartolina i fer-li unes agulles de cartró i dibuixar: de les 8:00 a les 8:10 t’has de vestir. I aquí dibuixem la samarreta i els pantalons. Aquí, fins les 8:20 has d’esmorzar. I dibuixem el gotet de llet. Aquí, rentar-te les dents. Va, raspallet. Aquí a pentinar, aquí agafes l’abric, i aquí sortirem per la porta. I si sobra temps, fins i tot pots veure els dibuixos”. Podria ser el cas, però aprenem a gestionar aquests temps. Podem posar alarmes amb el mòbil, que vagin sonant, o els rellotges aquests de cuina ràpids, cap problema. El cas és que hi hagi alguna cosa, i no nosaltres, que vagi marcant els temps. Ring! Primer so. “Va, ara a esmorzar”, “Vinga, ara a rentar les dents”, i han d’anar amb aquests temps. I si no t’has vestit, què tal si portem al nen en pijama a l’escola? No passaria res. Ho expliquem al professor: “No, és que estem aprenent a gestionar el temps, ell està aprenent a vestir-se. Encara hi ha alguna dificultat, però no passa res”, sempre podem portar-li la bosseta amb la roba i s’acaba de vestir en el col·legi. Però ell ha d’entendre que aquest és el temps per vestir-se i demà ho farà millor. I passat molt millor.
Hem de confiar en els fills, hem de donar-los els seus temps i hem de ser coherents, també, amb una cosa i és que de vegades ajustem tant el temps: “Vinga va, ens aixequem a aquesta hora i una vegada i una altra veiem que no arribem a l’hora a l’escola”, és que arribem tard tres minuts, però és que és arribar tard. No els estem ensenyant el valor de la puntualitat tot i que això és el que voldríem. I no valorem que potser el que hauríem de fer és que se’n vagin a dormir deu minuts abans i aixecar-nos deu minuts abans, perquè aquests deu minuts que necessiten de son, per tant no se’ls traiem, els dormim abans, potser és la gran diferència. Ens aixecarem deu minuts abans, anirem una miqueta més relaxats perquè sí, dormir és salut, però és que l’estrès que els està generant després l’hi prens amb escreix. Per tant, no compensa i cal, finalment, entendre que el que estem fent és educar i aquí, en aquest matí, els estem ensenyant moltes coses.
“I demà tenim examen de matemàtiques, i el dissabte partit de bàsquet”. I no el tenim els pares, el tenen els fills. I nosaltres l’únic que hem de fer és ensenyar-los a gestionar tot això, acompanyar-los fins que ho facin d’una manera autònoma. I aquest és el nord i el perdem. I ens posem amb ells sense adonar-nos que això els invalida. És aquest excés d’ajuda que no ajuda. I els nens van creixent amb aquesta sensació de: “Sort que ahir la meva mare es va posar amb mi a estudiar perquè si no jo no hagués pogut fer aquest examen”. Són nens que van creixent amb por als exàmens, són nens que arriben a tenir atacs d’ansietat davant d’un examen. I això ho estem veient cada vegada més, dramàticament, per què? Perquè creixen amb aquesta constant sensació que ells no poden, i s’ho acaben creient, és clar. I els pares, no és que vulguin això, aquesta és la conseqüència. Això és el que ens trobem. Llavors, hem de valorar molt, què és el que volem, que siguin independents, autònoms, capaços? Això que faig jo va en aquesta direcció, aconsegueix això? Sí, fantàstic, endavant, segueix per aquí. No, deixa de fer-ho. Això és fonamental, perquè si seguim fent més del mateix el resultat és més del mateix. Deia Einstein que la veritable bogeria és fer sempre el mateix i esperar resultats diferents. Gran veritat, però ho fem constantment, constantment. I en aquests grups de WhatsApp és la bogeria absoluta. Perquè els pares constaten: “Veus? El meu fill ja no ha apuntat això, ja està. Jo he de seguir estant a sobre”.
Aquesta és una altra de les missions dels pares. “Veig que tens por, veig que estàs trist, veig que estàs enfadat”. I és molt potent, a més, per als nens veure com: “Ostres! No sé ni el que sento i la meva mare ja sap que estic enfadat”. Llavors amb el tema de la por és molt interessant entendre que no val qualsevol cosa. Finalment es tracta de gestionar aquesta por. Com? Amb jocs fàcils, senzills, a casa. Ens posem a jugar a fet i amagar. Nens que no poden estar sols en una habitació i que estan sempre en companyia d’algú i si pot ser adult, millor, és una cosa molt habitual. I, per tant, si jugant ja tenen aquesta experiència emocional correctiva de: “Ostres, he estat aquí i…”. I un dia i un altre, aprenen finalment a quedar-se a la seva habitació jugant sense que això sigui un problema. Després podem incrementar la dificultat i fer que la casa no estigui tota amb els llums encesos, en el que n’apaguem alguna i hi haurà algunes zones fosques, i és més divertit, i anem afrontant poc a poc aquesta por. I el nen inicialment és clar que tindrà por i no s’amagarà en aquesta habitació fosca, però ha passat per aquest passadís que estava a les fosques, però estem jugant, és divertit, i és molt més fàcil. Segurament començarà a tenir aquesta experiència. A vegades la por ja és amb uns límits que els jocs o aquestes maniobres no són suficients i hem de fer alguna cosa una mica més terapèutica, diguem. És on recomanem fer una maniobra que, en realitat, li diem “El joc de les pel·lícules”, que està basat en una tècnica terapèutica per als adults que hem adaptat als nens i que vestim de joc, però en realitat el que estan fent és, es podria dir teràpia.
Consisteix en saber molt bé, per començar, quines són les pors dels nens. Perquè nosaltres podem pensar que són els monstres, però en segons quines edats ja són unes pors més realistes i, potser, tenen por als lladres. Aquesta és una por molt habitual en els nens. I nosaltres pensem que és a la foscor, però no, és al fet que entrin lladres a casa, que jo estigui despert i que tots els altres estiguin dormint i, llavors, se senten com els responsables de la família i és una cosa insuportable per a ells. I no dormen a la nit, i van corrent a l’habitació dels pares en la recerca d’aquesta pseudoseguretat. Hem d’ensenyar-los a afrontar aquestes situacions. Finalment, pensa-ho, quan tu has tingut alguna por, i segurament recordes la teva por a la foscor de petita, que tots hem passat, com la vas superar?
I fem aquest guió de la pel·lícula en la qual el nen va afrontant amb la imaginació els seus pitjors malsons, fantasies, monstres, i nosaltres el que fem sempre és empènyer a: “I com seria pitjor encara?”. “Han entrat els lladres, són a casa, pitjor?”. “Sí, pitjor”. “I entren a la teva habitació, d’acord, i pitjor?”. “Doncs, no sé, que vénen a pegar-me”. “D’acord, i com et peguen?”. “Doncs comencen a aixecar la mà…”. I, llavors, ens trobem amb la meravella que els nens diuen: “I faig el salt ninja, i el bloquejo, i el llenço a terra i no sé què, vaig corrent a buscar el telèfon, i truco la policia, i truco al papa i…”. I estan salvant la família, de sobte són els herois. “No, no, que estem fent una pel·lícula de terror. Torna enrere, que no, això no pot acabar bé, que això és una pel·lícula de terror”. “Ah, d’acord. Bé, doncs llavors…”. I seguim fent aquesta pel·lícula. El nen està vivint en primera persona el que no s’atreveix ni a imaginar un segon. Si tu penses en alguna cosa que et fa por, el que sigui, no li dediques ni un segon. Automàticament retirem això. No vull ni pensar en això que m’horroritza tant. I els nens també. I, per tant, saben que tenen por que entrin els lladres a casa, però no li dediquen ni un segon. No ho afronta ni tan sols amb la imaginació. Nosaltres, ajudant-los d’aquesta manera, el que fem és com anar immunitzant-los a la por. I això que inicialment és un monstre molt gran, al final ho arriben a tocar i s’esvaeix.
I, realment, ho anem veient perquè aquestes pel·lícules de terror inicialment sí que els poden espantar, però les fem un dia i un altre, 15 dies després és gairebé fins i tot divertit. I estan ja preparant quina serà l’estratègia quan vinguin els monstres, o els lladres, i d’aquesta manera és com ells poden percebre aquesta situació que els feia por d’una manera molt més valenta. I això no vol dir que no els faci por i no hagin de tenir por que entrin els lladres a casa, però no d’una manera que els invalidi. I molt menys que nosaltres siguem còmplices d’aquesta situació on no els hem ajudat, tot el contrari, els hem dit: “No, no, la seguretat te la dono jo, si tu estàs amb mi estaràs bé”, això no els ajuda a créixer.
![Grupos de WhatsApp del colegio: ¿a favor o en contra? Maribel Martínez Grupos de WhatsApp del colegio: ¿a favor o en contra? Maribel Martínez](https://aprendemosjuntos.bbva.com/wp-content/uploads/2019/08/1920x1080-04-MARIBEL-MARTINEZ.jpg)
I aquí estem nosaltres creant un problema on no n’hi havia. “Ah, no vols sopar? Cap problema, demà per dinar tindràs aquesta verdura i tindràs tanta gana que te la menjaràs molt bé. Vinga, bona nit”. Cap problema, però hem de confiar, finalment, en que això pugui ser possible i que no passa res, que hi ha marge de maniobra, però no ho fem. I, per tant, el problema continua.